2010.04.02.
Molnár Ferenc: Liliom (Pesti Magyar Színház)
Az
1878-ban Neumann Ferencként Budapesten született és 1952-ben
New Yorkban elhunyt Molnár Ferencet meg az ő dráma-és prózaírói
munkásságát nem szükséges különösebben bemutatni. A Pál
utcai fiúk az általános iskolában kötelező olvasmány, s
nincs olyan évad, amiben a színházak valamelyik alkotását ne
tűznék műsorukra. Keresve sem lehetne találni olyan Molnár-darabot,
amit ne játszottak volna már. Műveit szeretik a direktorok,
mert biztos anyagi sikerre számíthatnak velük, a színészek
meg a pazarabbnál pazarabb szerepek miatt. A Liliom Molnár
Ferenc világszerte legismertebb színműve, aminek alapötlete
– az érdes modorú, valójában azonban érző szívű hintáslegény
és a butuska, hiszékeny, ugyanakkor konok kis cselédlány
szerelme – benne volt az 1908-ban megjelent Muzsika című kötetének
Az altató mese című novellájában. Ebből írta a Liliomot,
amit a Vígszínházban Csortos Gyula és Varsányi Irén főszereplésével
játszottak először 1909-ben. Mi tagadás, az ősbemutatón csúfosan
megbukott. Két évre rá, a bécsi premieren azonban hatalmas
volt a lelkesedés, és ez kihatott a magyar színházi életre
is. Azóta bejárja a világot, a földgolyó minden színpadán
– Európától kezdve Észak- és Dél-Amerikán át Indiáig
– mindenhol bemutatták. Magyarok és németek összesen négy
filmet forgattak belőle, musical változata is van. Jelen
pillanatban hazánk több színpadán is látható, a Pesti Magyar
Színház ez évi, március 12-ei felújításával párhuzamosan
a szomszédos Ausztriában, Grazban is színre vitték. Mint a
legtöbb Molnár-drámában, a Liliomban is vannak önéletrajzi
motívumok, az író is megütötte első feleségét, az éppen
akkor várandós Vészi Margitot, aki azonban a színpadi Julikával
ellentétben nagyon is emlékezett a pofonokra…
A
Liliom helyszíne a pesti Liget, a 20. századelőnek az a placca,
ahová mindenféle társadalmi réteg képviselői járnak. Itt sétálgatnak
és cicáznak a cselédlányok a bakákkal meg a mesterlegényekkel,
de uracsok és fimon kisasszonykák is itt szemeznek egymással. A
Liliom cselekménye – mint általában a Molnár Ferenc-daraboké
– nem bonyolult. A két főhős, a nagydumás, a bámész népeket
a körhintához csalogató, a nőkre macsós vonzerejével ható
Liliom és a naiv, a fővárosban nem régen szolgáló falusi leányzó,
Julika szerelme. A ligeti kikiáltó magának sem meri bevallani,
mert nem fér össze keménylegényes „imidzsével”, hogy
megszerette ezt az angyali szelídségű, romlatlan cselédet. Összeköltöznek,
az állás nélkül maradt Liliom nem tudja eltartani családját,
ez bántja férfiúi büszkeségét, és indulatát Julikán v ezeti
le: időnként két-három nyaklevest kever le az állapotos
asszonynak. Szégyelli magát, ugyanakkor megszólal a
lelkiismerete is, örül a gyermek érkezésének, és miután
semmihez sem ért, normális munkát nem tud vállalni, a
legegyszerűbb pénzszerzési módhoz, a rabláshoz folyamodik.
Csakhogy dugába dől a terve, börtönbe nem akar kerülni, inkább
öngyilkos lesz. Az égi bíró azonban megengedi neki, hogy 16 év
múlva visszamenjen a földre, és meglátogassa a családját.
Vissza is tér, látja hamvas, anyja ártatlanságú lányát,
akit ugyanúgy felképel, mint annak idején Julikát. Mindkét nő
bevallja, hogy nem érezték a füleseket, mert vannak olyan
pofonok, amik nem fájnak, amiket elfelejt az ember lánya…
A
címszerepet Gémes Antosra bízta a rendező. Feladatát korrektül
megoldja, de hiányzik belőle az az ellenállhatatlan sárm, amitől
ugyanúgy elgyöngülnek a tapasztalt nagyságák és a
tapasztalatlan mindenes cselédek. Balasai Móni Julikája engedékeny
és akaratos, igaz, becsületes lélek, akiről a régi nóta énekelhető
el: „Ha megversz is imádlak én, /Te drága rossz apacslegény.”
Az ijedős, könnyen elpityeredő, majd fokozatosan puccos dámává
kikupálódó Mari figuráját Soltész Bözse kelti életre.
Kubik Anna a számító, de mégis érzelmes Muskátné karakterét
viszi fel a színre. Kettejük szerepformálásáról, színészi
játékának megjelenítő erejéről csak a legmagasabb elismerés
hangján lehet szólni. A felfelé törekvő, és egyre feljebb
jutó Hugót Jegercsik Csaba olyan fiatalembernek, majd érett férfiúnak
mintázza meg, aki mindig két lábbal jár a földön. Hámori
Ildikó jelenlétének súlya van, pedig csak kétszer-háromszor
vonul át a színen. Pál
András a Liliomot rossz útra vivő ficsúrt, Szélyes Imre a
kirabolhatatlan Linzmant, Szatmári Attila a dolgos fényképészfiút,
Tóth Sándor a határozott kapitányt személyesíti meg.
A
Magyar Színház produkciója magát a Molnár Ferenc-alkotást
akarja bemutatni, nem erőltet bele semmi olyasmit, ami távol áll
az író eredeti szándékától. Guelmino Sándor rendező a
Liliom mondanivalóját nem forgatja ki, nem csinál belőle
naturalista drámát, nem épít bele brechti, elidegenítő
elemeket, hanem hagyja magát a művet érvényesülni, és a
darab ettől lesz elejétől a végéig élvezetes, jó humorú,
amire szívesen ülnek be a nézők, mert azt kapják, amire előzetesen
felkészülnek: minden percében változatos, a régi pesti világot
nosztalgiázva felidéző előadást. (Felső
képen: Balsai Móni, Gémes Antos, Soltész Bözse; alsó képen:
Soltész Bözse, Jegercsik Csaba.)
Dr. Petővári Ágnes
|