2010.04.09.
Shakespeare:
III. Richárd
(Kolozsvári
Állami Magyar Színház)
Shakespeare
drámaírói tevékenységét négy szakaszra szokták osztani. Az
elsőbe a korai királydrámák, a háromrészes VI. Henrik és a
III. Richárd alkotta tetralógia tartozik. A III. Richárdról az
első híradás 1597-ből való, ugyanebben az évben jelent meg
először nyomtatásban. Már saját korában is gyakran tűzték
műsorukra az angol színházak, könyv alakban is számtalan kiadást
ért el. III. Richárd személye azóta is forradalmi tettként
vonul be a színpadra: mert az addigi retorikus színjáték helyébe
az alakítás, az emberábrázolás lépett, s ez volt Shakespeare
vadonatúj leleménye. Shakespeare Richárdja intellektuális
gazember. Ha Richárd legegyénibb tulajdonságait keressük,
akkor legelső az a már-már tragikussá váló magány, ami
azonban nem kelt szánalmat, mert nem olyan grandiózus, mint
Hamleté, de méreteinek nagyságával mégis lenyűgözi a nézőket.
Torzszülött mivolta megbélyegzi őt, ezért tudatosan szakítja
el magától az érzelem minden fajtáját, de ezzel az egész
emberi társadalmat is. Egyetlen szenvedélye marad csupán: az öncélú
hatalomvágy, ez a szenvedély emeli környezete fölé, hiénák
között tigrissé. Másik feltűnő jellemvonása a nagyszerű színjátszó
képesség. Se szeri, se száma nincs szerepeinek: szerető testvér,
buzgó szerelmes, fölháborodott és megbántott rokon, a kis
hercegeknek derék nagybácsi, az országtanácsban beteg herceg,
a polgárok szemében szentéletű férfiú, akire erőszakkal
kell rátukmálni a koronát. Shakespeare III.
Richárdjának cselekményidejét Angliában, az 1420-as évekre
lehet tenni, a Rózsák háborújának idejére: a fehér rózsa,
a York-ház belviszályát mutatja be a hatalom megszerzéséért.
A darab magyarországi színpadi története is elég különös
adattal kezdődik, 1794-ben a korabeli nézők már láthatták,
de az „igazi” bemutatója 1843-ban volt a Nemzeti Színházban,
ekkor Lendvay Márton választotta jutalomjátékául. A
mindenkori Nemzeti Színházat igen bensőséges kapcsolat fűzi
ehhez a Shakespeare-műhöz, gyakran adják elő, a legutóbbi változatot
Valló Péter rendezésében 2005-ben mutatták be, és három évadon
át ment. A Kolozsvári Állami Magyar Színház és a Gyulai Várszínház
közös produkcióját első ízben Gyulán, 2008. július 5-én
vitték színre, Kolozsvárott pedig ugyanebben az évben november
19-én. Ezt az előadást hozták most el a fővárosba.
Tompa
Gábor rendező annak akar utána járni, hogy az olyan vesékbe
és szívekbe látó hős, mint III. Richárd, miért rohan
ennyire tudatosan a halálba, és törekszik szinte kényszeresen
a megsemmisülésre. Nem a zsarnokot, a féktelen gonosztevőt állítja
középpontba, hanem a szorongó, tépelődő embert. Ugyanakkor
direkt módon nem állítja párhuzamba a darabbeli történéseket
a maiakkal, de akinek van füle a hallásra és szeme a látásra,
az úgyis meghallja és meglátja mindezeket.
Mányoki
Bence a címszereplő. Elismerésre méltóan viszi színre ezt a
mindenre elszánt gazembert. Alakításából benne van az elvetemült ség
fenségessége, a gonoszság ördögi megszállottsága. Mányoki
Bence III. Richárdjának
pusztító akarata nem a karakter torz, ember- és életellenes lényéből
fakad, hanem mindez csak passzió, önmaga szórakoztatására
kitalált játék. IV. Edward király szerepében Bács Miklóst láthatjuk.
Kissé határozatlan, gyenge kezű, amolyan tedd ide, tedd oda típusú
uralkodót jelenít meg. Hatházi András a politikai harcokban járatlan
Clarence herceget állítja elénk. Ez a gyanútlan lord annak
hisz, akinek nem kéne, és abban nem bízik meg, akiben pedig
fontos lenne. A talpnyaló, alattomos Buckhingham herceget
Keresztes Sándor kelti életre. Ő az, aki Richárd jobbkezeként
az összes aljasságot véghezviszi. Lady Anna furcsa szerepét Györgyjakab
Enikő kelti életre. Egy olyan összezavarodott nőt mutat be,
aki fél és undorodik a nyomorék hercegtől, ennek ellenére mégis
elfogadja ajánlatát, és feleségül megy hozzá. Csutak Réka a
száműzött és megbolondult Margitot igen érzékenyen játssza.
Erzsébet királyné Kézdi Imola alakításában csupán egy számító,
buta liba. Skovrán Tünde Richárd anyjaként őrlődik a
gyermeke iránt érzett szeretet és a fia rémtettei között
feszülő óriási nyomás alatt.
Tompa
Gábor rendezésében a Kolozsvári Állami Magyar Színház III.
Richárdja nyugalmat és bizakodást árasztó produkció, mert a
jámbor nézőnek visszaadja a hitét, hogy a „hagyományos” módon
színpadra állított drámák még inkább hatásosak, mint az
agyonaktualizált, mindenféle mához szóló üzenetekkel tönkrevágott
és zsúfolt társaik. Megerősíti a publikum tagjait, hogy nem
szükségesek holmi szemkápráztató és fülsiketítő effektek,
óriási színpadtechnikai csodák, ugyanis szerényebb, főképp
ötletesebb díszletek és jelmezek is elérik a céljukat, azaz a
zsöllyében ülők megelégedettségét. Nem muszáj mindenféle
brechti elidegenítő hatásokat belesuvasztani a játékba, hanem
hagyni kell magát a darabot érvényesülni. Ez pontosan így történt
azon a március 26-ai, pénteki estén, amikor a Vendégségben
Budapesten sorozaton belül Vas István fordításában
Shakespeare III. Richárdja ment a Vígszínház világot jelentő
deszkáin: a közönség azt kapta, amit várt. Mindenki jóérzéssel
kelt fel a székéből, ezért tapsolta önfeledten a közreműködő
művészeket, mert hamisítatlan, a lelke mélyén vágyott, igazi
színházi élményben részesült.
Dr. Petővári Ágnes
|