2010.08.20.
Füst
Milán: Boldogtalanok
(Radnóti Színház)
Füst
Milán színházi tapasztalattal nem rendelkezett, azaz sohasem lépett
a világot jelentő deszkákra, ezért nem sorolja az irodalomtörténet
a vérbeli drámaírók közé, inkább vers, novella vagy regényszerzőként
tartják számon. A Boldogtalanok című darabja felvonásonként
jelent meg a Nyugat 1915-ös első négy számában. A mű alapötletét
mindössze az a hatsoros, a bulvársajtó csemege témái közé
tartozó rendőrségi hír adja, amiről 1913-ban Az Est című
lap számolt be. E rövidke írás arról a furcsa, gyilkossággal
végződő szerelmi háromszögről tudósított, ami két leány
és egy legény között állt fenn. Ennek a tartalmát gondolta
tovább az író, először a simlis, nagyothalló mamával meg a
könnyűvérű nővérrel, majd a folyton hoppon maradó hentessel
bővítette a történetet, és így kerekedett egésszé a dráma.
Füst Milán életében nem játszották el, ha csak azt az
egyszeri, műkedvelők által színre vitt előadást nem tekintjük
premiernek, ami még az első világháború idején esett meg. Azóta
csak egyszer láthatta a közönség, 2005. október 25-én a
Nemzeti Színház Stúdiószínpadán – a
mai Gobbi Hilda
Színpadon – Ács János rendezésében mutatták be. A
Boldogtalanokat a Radnóti Színházban tavaly december 20-án láthatta
először a közönség. Ebben a változatban a rendező, Szász János
sokat bíz a színészekre, mert úgy érzi, az író nem teljesen
egész, zárt mondatokkal, gondolatsorokkal fejezte ki magát,
csak valamiféle vezény- vagy inkább hívószavakat adott meg,
amiket a színészek a maguk egyéniségén, művészi tehetségén
átszűrve közvetítenek a publikumnak. Így a gesztusoknak,
hangsúlyoknak értelmező szerepük lett. Szász János ezt a
sziszifuszi munkát inkább kódfejtésnek nevezte, ezért a próbafolyamat
szellemileg alaposan megterhelte és fizikailag jócskán igénybe
vette az egész stábot.
Füst
Milán drámájának hősei azért boldogtalanok, mert nincsenek a
helyükön, ezért nem érzik jól magukat a világban. A szereplők
ott vannak, ahol a legkevésbé szeretnének lenni, ezért idegenül
mozognak a nem nekik való közegben. Ez leginkább Húber Ferenc
papi nyomdászra vonatkozik. Ő az a tipikus megkeseredett ember,
aki abbahagyta középiskolai tanulmányait, pedig tehetsége révén,
sokra vihette volna. Nem a rossz előmenetele miatt maradt ki a
negyedik gimnáziumi osztályból, hanem ezért, mert anyja nem
tudott a pénzzel bánni, és nem jutott tandíjra. Az értelmes
életről szőtt álmait, terveit feladta, jobb híján nyomd ász
lett. Pedig a nyomdászok mindig is a munkásarisztokrácia tagjai
közé tartoztak, ahogyan a közelmúlt félig-meddig elfeledett
szókincse szerint nevezték őket. Semmi sem rendíti meg, még a
gyermeke halála sem zökkenti ki őt a magára erőltetett
egykedvűségéből. Nem kötődik senkihez, az anyját megveti, a
testvérét lenézi, a szerelmet nem ismeri, csak kihasználja az
útjába került nőket. Egyik szeretője, a nemesi előnevű
Nemesváraljai Gyarmaky Róza nyomdai munkáslány, mint egy cseléd
úgy mos, főz, takarít rá. Ő is szenved a férfi ridegségétől,
kisfia elvesztésétől, de attól még inkább, hogy elhagyja őt.
Húber másik szeretője, Víg Vilma - szintén nyomdai munkáslány
- igaz szerelemmel kötődik a férfihez, de a naiv leányzó
hamar ráébred, a ravasz Róza csak azért engedte őt Húber ágyába,
hogy ezzel megtarthassa a férfit. A csavaros eszű és számító
Róza tudta, Húber a könnyű prédára gyorsan ráun. Az előkelőség
látszatát fenntartani igyekvő, finomkodó, a süketséget csak
tettető mama púp mindkét gyermeke hátán, mert annak idején
nem tudta őket jól és okosan szeretni, így azok lélekben eltávolodtak
tőle, a látását sem bírják.
A
Radnóti Színház előadásában fele-fele arányban keverednek a
tragédia és a vígjáték elemei. Felszabadultan nem lehet
nevetni a színpadon zajló eseményeken, mert a szereplők közötti
szokatlan, természetellenes viszonyok imitt-amott undort
keltenek, ugyanis mélyen alatta vannak az emberek többsége által
elfogadott erkölcsi normáknak, ezért Húber megdöbbentő
cinizmusa, nihilizmusa inkább eltávolítja tőle a hallgatóságot,
és egy cseppnyi együttérzés sem alakul ki iránta.
Ez a felháborodás inkább ellenállást vált ki a nézőkből,
és nem sajnálják őt az anyja felelőtlensége miatt derékba tört
élete miatt. Mosolyogni inkább a nyomdász özvegy anyjának
gyakori színrelépésein lehet. Olyan átlátszó trükkökkel próbál
pénzt kicsikarni gyermekeiből, hogy mesterkedésein csak kacagni
lehet, a másik humorforrás pedig a bumfordi hentes, aki szállást
ad, ételt küld Rózának, de cserébe alig-alig kap valamiféle
szerelmi ellenszolgáltatást.
Csányi
Sándor úgy alakítja Húbert, hogy állandóan sistereg körülötte
a levegő, érezni lehet a robbanásra készülő belső feszültségét,
az önmagával és sorsával elégedetlen ember indulatát. Anyját,
Húber Evermódnét Csomós Mari játssza. Csak a legnagyobb
elismerés hangján szabad szólni az ő teljesítményéről.
Ennek a produkciónak ő a főszereplője, a lelke! Petrik Andrea
viszi színre Rózát, a Húberhoz elvakultan ragaszkodó, érte
mindenre képes asszonyt. Wéber Kata kedves, ártatlan leánynak
formálja meg a hiszékeny Vilmát. Schneider Zoltán a háztulajdonos
hentesmester figurájában a mindig hoppon maradó udvarlót jeleníti
meg. Füst Milán drámájának az előadása olyan kilátástalan,
nyomasztó és sötét világba kalauzolja el a publikum tagjait,
amilyent a cím, a Boldogtalanok után elvárhat a néző. (Felső
képen: Wéber Kata és Petrik Andrea; alsó képen: Csomós Mari
és Schneider Zoltán.)
Dr. Petővári
Ágnes
|