2010.03.05.
Shakespeare: Hamlet
(József Attila Színház)
Shakespeare
világszerte legismertebb tragédiája a Hamlet, dán királyfi.
Hazánkban is valamennyi Shakespeare-dráma közül a leghosszabb
színpadi múltra tekint vissza. Arany János 1867-ben ültette át
magyar nyelvre, és színházaink a mai napig ezt a fordítást
használják. Nem egyszerű feladat olyan rendezők, mint Németh
Antal, Pünkösti Andor, Vámos László vagy Ádám Ottó
koncepcióját, rendezői elképzeléseit, színészvezetési
tapasztalatát felülmúlni, ugyanis Zsótér Sándor erre tesz kísérletet
a tavaly december 12-én a József Attila Színház nagyszínpadán
bemutatott Hamletjében. Nem is felel meg neki Arany fordítása,
hanem Nádasdy Ádámét favorizálja. A lehangoló és izzadságszagú
végeredményből az látszik, Zsótér Sándor görcsösen törekszik
arra, hogy mindenáron valamiféle újat, az eddigi ”unalmas”
Hamletekhez képest gyökeresen eltérőt állítson színpadra.
Ebbéli igyekezetében szinte megerőszakolja a drámát, mert
sok-sok furcsa változtatást hajt végre benne. Első helyen áll
a szereplőválasztás. Bizony nem könnyű olyan színészóriások,
mint Egressy Gábor, idősebb és ifjabb Lendvay Márton, vagy Ódry
Árpád, Uray Tivadar, Ungvári László után megformálni a főhőst.
Zsótér választása Horváth Csabára esik, aki nem színész,
hanem koreográfus és táncművész. Ez utóbbi nem látszik a
produkcióján, mert mozgása lomha, nincs benne sem külső, sem
belső energia. Hamletje egy tohonya alak, akit nem tudni, mi hajt
és vezérel. Szövegmondása rengeteg kívánnivalót hagy maga
után, hadar, nem jól artikulál, mintha nem ismerné a magyar
nyelv emelkedő-ereszkedő hanglejtését, szó elejei hangsúlyozását.
A rendezői koncepció szerint a főhős felindultsága és őrülete
jeleként vakarássza a nemi szervét, ezzel ijesztgeti a
boldogtalan Opheliát meg a széksorokban ülőket.
A
másik újdonság, hogy Hamlet atyjának nem látható a szellemképe,
sztentori hangja sem tölti be a teret, hanem testi valóságában
jelenik meg, úgy hogy valahonnan fentről, a zsinórpadlásról
egy testes, pucér férfi ereszkedik le, meg emelkedik felfelé.
Első alkalommal csak ide-odaimbolyog, szegény, meglepett nézők
frászt kapnak, végül azonban örülnek, hogy nem anyaszült
meztelen pottyan eléjük. De második megjelenésekor már a leérkezik
a földre, és mielőtt a gyöngébb idegzetű és szemérmesebb hölgyek
eltakarnák a szemüket, egy vértet kanyarít maga elé. Megkönnyebbült
sóhajok szállnak az ég felé, a publikum tagjainak nem kell Csórics
Balázs elölnézeti pőreségében gyönyörködniük. Zsótér Sándor
szereposztásának a címszereplő kiválasztásán túl egyéb
furcsaságai is vannak. A hamvas, fiatal Opheliát az egyébként
kiváló Vándor Éva alakítja, aki - ha lenne ilyen figura - inkább
ennek a finom, törékeny, lelki te rhek
alatt összeroskadó leányzónak az édesanyját játszhatná el.
Hamlet mellett is érdekesen, sőt provokatívan fest ez a túlkoros
kedves, mintha a királyfi nemcsak bolond, hanem
Oidipusz-kompexusos lenne. Ophelia apját, a számító Poloniust
viszont a harmincas éveit taposó Ömböli Pál jeleníti meg.
Meghökkentők és igencsak mosolyfakasztók azok a jelenetek,
amikor ők, mint zord atya és az ő engedelmes leánysarja beszélgetnek.
Időzavarba kerül a nagyérdemű. Másik újítás, hogy bizonyos
színészek nem egy szereplőt jelenítenek meg, hanem hármat. Ömböli
Pál nem csupán Poloniust viszi fel a színre, hanem még Bernardót
és Osricot. Krisztik Csaba Claudiust, Franciscót és Fortinbrast
is. Horatiót azonban a nádszálkarcsú Földeáki Nóra személyesíti
meg, de nem csak ennek a hímnemű egyednek a bőrébe bújik,
hanem még Rosencranztéba és a sírásóéba is. Nagyon
igyekszik, hogy „férfiasan tökéletes”, tekintélyt
parancsoló legyen, de nem igazán sikerül neki. Bakó Márta
huzamos ideig a színen van, bizony a megszólalás nélküli
jelenlét roppant módon fárasztó lehet. Egyedül Szabó Éva
van a helyén, ő Gertrúdot, Hamlet anyját formálja meg. Ehhez
a kificamított produkcióhoz passzolnak a díszletek is. Az
Ambrus Mária tervezte tér közepén meredek úton megközelíthető
játékvár terpeszkedik el, nem kis ügyeskedés és tornamutatvány
árán oda kaptatnak fel és onnan egyensúlyoznak le a színészek,
a bal oldalára pedig portásfülkét ragasztottak, ahová ki meg
bebújnak a szereplők. Benedek Mari jelmezei semelyik kort nem idézik
fel, mintha valamiféle retró divatot követnének.
Zsótér
Sándor egyhuzamban játszatja el a drámát. Ha a jámbor néző
jóindulatú szeretne lenni, akkor azt mondhatná, visszatér a
Shakespeare korabeli módihoz, ugyanis a Globe Színházban egyvégtében
mentek a darabok. Most, a József Attila Színházban sincs szünet,
de ettől a szenzációhajhász előadástól undorodó és csalódott
néző inkább arra gyanakszik, hogy nem hagyománytiszteletből,
hanem azért, hogy a felvonásközben ne párologjanak el az
emberek.
Dr. Petővári Ágnes
|