2010.03.26.
Sediánszky Nóra
– Koltai M. Gábor: Tempefői
(Főnix Színházi Műhely)
Csokonai
Vitéz Mihály (felső képen) az egyik legszomorúbb sorsú költőnk.
Egész életére a nélkülözés, a hányattatás nyomta rá a bélyegét.
Mindössze 32 évet mért ki számára a Teremtő, de az teli volt
kudarccal, meg nem valósult álmokkal. Egyszemélyes verses
hetilapot indított Diétai Magyar Múzsa címmel, aminek mindössze
11 száma jelent meg. Vajda Juliannával, Lillával 1797-ben
ismerkedett meg Komáromban, de anyagi okok miatt nem vehette
feleségül. Bő fél évig, 1799 májusától 1800 februárjáig
helyettes tanárként 9 gyereket tanított a tankönyvek és
felszerelés nélküli csurgói gimnáziumban. Nekik írta és elő
is adatta velük a Cultura és Az özvegy Karnyóné s két
szeleburdiak című vígjátékát. Az előbb említett színpadi
művein kívül még két komédiát alkotott: a Gersont és a Méla
Tempefőit. Az utóbbit még debreceni évei alatt vetette papírra,
és a következő, szállóigévé vált alcímet adta neki: „az
is bolond, aki poétává lesz Magyarországban.” A végzet
fintora, hogy jóformán beteljesedett rajta mindaz, ami Tempefőinek
osztályrészéül jutott, sőt a sors szeszélye folytán az élet
még rá is cáfolt erre. Sediánszky Nóra és Koltai M. Gábor
ehhez a produkcióhoz nemcsak A méla Tempefői anyagát használta
fel, hanem más Csokonai-szövegeket is. A címet is egyszerűsítették
Tempefőire. Ezekre a beemelésekre nem csupán azért volt szükség,
hogy befejezzék, kerek egésszé tegyék ezt a háromnegyedig kész
művet, hanem azért is, mert így kitágítják a mondanivalóját,
és a mindenkori magyar költősors szimbólumává emelik. Ebben
a Tempefői-változatban korokon átívelő, tipikus magyar költőutat
láthatunk. Értékes alkotásokat létrehozó művészeink ezen a
nélkülözésekkel teli úton mind egy szálig végigmennek: nem
ismerik fel és el tehetségüket, viszont az aznapi követelményeket
szem előtt tartó fűzfapoétákat meg a közönség igényét
– inkább igénytelenségét – készségesen kiszolgáló
verselőket megbecsülik. Mindig voltak és lesznek ügyes rímfaragók,
akik pazarul megélnek az irodalomból, kitüntetik, körberajongják
őket, akik pedig nem hajtanak fejet a múló divat előtt,
azoknak fölkopik az álluk, és olyan szegények maradnak, mint a
templom egere.
A
darab főhősének, Tempefőinek 24 óra leforgása alatt kell összeszednie
azt a jelentős összeget, amivel a nyomdásznak tartozik, mert ha
nem tudja kiegyenlíteni a számlát, akkor az adósok börtönébe
kerül. Számtalan barátja van, de egyikük sem segít rajta. A
darab befejezése nem az, amit Csokonai megírt, ugyanis nem derül
ki a végén, hogy Tempefői nem éhenkórász, hanem rangrejtve járó
előkelő úr, aki csak valamiféle homályosan megf ogalmazott
ok miatt kényszerül a nincstelen poéta bőrébe bújni. Így
viszont a darabnak jelképes vége van: nincs megoldás a
mindenkori tempefőik súlyos gondjára:
az igazgyöngyöt a sárba vetik, a hamisan fénylő bizsuban
pedig gyönyörködnek. Az értéket nem a helyén kezelő, értékválságban
szenvedő korokban minden afelé löki az embert, hogy csupán könnyen
emészthető szellemi táplálékot fogyasszon, és csak azt lássa:
a törtetők érvényesülnek. Sediánszky Nóra (alsó képen) és
Koltai M. Gábor egy-két a beszélő nevet viselő szereplőt
tart meg: a vége-hossza nincs klapanciákat gyártó fűzfapoétát
Csikorgónak, a pipát a literatúránál többre tartó parlagi
sznobot Sertepertinek, de van Fegyverneki is, kimarad viszont Koppóházy,
Iroványi és Tökkolopi.
A
Főnix Színházi Műhely társulata derekasan helytáll, nemcsak
a főhőst, Tempefőit alakító Balázs András, hanem az epizódszerepeket
alakító színészek is, közülük is kiemelkedik a két ellentétes
jellemű, világképű, felfogású, sőt öltözködésű lánytestvért
megformáló Zernovácz Erzsébet és Hartai Laura. Szuszmir és
Csikorgó hálás karakterét Rékai Nándor úgy viszi fel a színre,
hogy a nézők is élvezzék lendületes mesemondását és bűnrossz
rímfaragását. A begyöpösödött Fegyverneki grófot Bicskei
Kiss László olyan fafejű uraságnak mintázza meg, aki ugyan jót
tehetne, de mégsem teszi. Gránicz Gábor, Tarr György, Hole Dániel
nagyszerű teljesítményt nyújt.
Ennek
a Bicskei Kiss László, a Magyar Kultúra Lovagja által
rendezett és most, március 12-én színre vitt Tempefői
feldolgozásnak az a legfőbb erénye, hogy korszakokon átívelve
mához szóló üzenetté tudja formálni azt a szókimondó és
epés vádat, amit a 16-17. században Csokonai megfogalmazott. Ez
a mondanivaló 220 éve sajnos semmit sem veszített érvényességéből:
a mostani műveltségi állapotok ugyanolyan riasztóak, mint
Csokonai idejében voltak, és az akkori nemesség, vagyis a
mindenkori vezető réteg – így a mai is – ugyanolyan szűkmarkú.
Hozzáállásukban sem változott meg semmi, ugyanis a költészet
és kultúra művelőit ma is ugyanazzal a Fegyverneki, Tökkolopi,
Serteperti-féle barbár lenézéssel szemlélik.
Dr. Petővári Ágnes
|