2010.10.01.
Anton Pavlovics Csehov: Három nővér
(Nemzeti Színház)
Az 1860-ban, Taganrogban született és 1904-ben a
bajorországi Badenweilerben elhunyt Csehovot a világirodalomban
úgy tartják számon, mint a novella műfajának megújítóját
és az úgynevezett drámaiatlan, azaz cselekmény nélküli, lírai
hangulatú dráma megteremtőjét. Színműveiből hiányzik az érdekes
történet, a hagyományos értelemben vett konfliktus.
Darabjaiban „fölösleges” emberek jelennek meg, akik nem
tudnak sem önmagukon, sem másokon segíteni. Drámáiban a
naturalista, impresszionista, szimbolista irányzatok egységben
érvényesülnek. Bár Csehov hősei inkább csak töprengenek és
sóhajtoznak, mintsem cselekednek, ezért elmerülnek az önsajnálatban.
A Három nővér Csehov rövidre szabott élete vége felé
keletkezett, utolsó előtti színműve. A korabeli színházi
formákat megújító moszkvai Művész Színház rendezője,
Nyemirovics-Dancsenko – a Ványa bácsi előző évi kedvező
fogadtatásán felbuzdulva – 1900-ban rábeszélte az írót,
hogy új darabot készítsen nekik. Augusztusban hozzá is látott,
és decemberben már készen is lett a Három nővérrel. Rá két
hónapra, 1901. január 31-én pedig be is mutatták. Februártól
pedig Russzkaja Miszl című folyóirat közölte először
nyomtatásban. Magyarországi ősbemutatóját 1922. október 15-én
tartották a budapesti Vígszínházban. A Nemzeti Színházban
Andrei Serban rendezésében most szeptember 24-én láthatta először
a közönség.
Andrei
Serban 1943-ban, Romániában született, majd onnan 1969-ben az
Egyesült Államokba költözött, és ott számos nagy port
felverő Csehov és Shakespeare-darabot állított színpadra. Ő
a rendezőknek abba a népes táborába tartozik, akik azt vallják,
nem magát az irodalmi alkotást, vagyis nem „a” szerző művét
kell színpadra állítani, hanem azokat a benyomásokat, amiket
belőlük kiváltanak. Olyan új rétegeket kell kibányászni a
drámákból, amik rejtetten vannak bennük. Sajtótájékoztatóján
Serban kifejtette, Csehov-színjátékokat azért szeret rendezni,
mert mindegyik nyitott, nem lezárt, nincs bennük drámai
folyamatosság, így többféleképpen is színre tudná vinni őket.
Úgy véli, minden – jelen esetben a Három nővér mondanivalójával
gyökeresen ellentétes – változtatásra, vagyis az „új kódolásra”
maga Csehov hatalmazta fel azzal, hogy amikor az írót a korabeli
rendezők egy-egy jelenet értelméről, mondanivalójáról
faggatták, akkor az egy kukkot sem szólt, csak rejtelmesen
mosolygott. Serban ezzel az okfejtésével tulajdonképpen a
sok-sok értetlenkedő, Csehovot számon kérő, szörnyülködő
kritika élét óhajtja elvenni, ezeknek akar elébe menni. Saját
szavaival élve: ez a „kicsit másképp” rendezése valójában
eredeti mivoltából tökéletesen kifor gatja
a művet, a szöveg emlékeztet ugyan Csehovéra, még a cselekmény,
sőt a szereplők nevei is, de a megvalósult egész azonban fényévnyi
távolságra van a Három nővértől. Az összes szereplő
komplett idióta, csak piszkálják egymást. A három nő: Olga Mása
és Irina nem más, mint alaposan felpörgetett hisztigép, Andrej
fivérük szenvedélybeteg szerencselovag, Natasa sógornőjük
szexmániás idegroncs. Számtalan nyámnyila alak veszi őket körül:
Versinyin alezredes férfierő nélküli játék katona, Kuligin sógoruk
papucsférj. A cári hadsereg csupa hibás, „belövéses” példányból
áll: Tuzenbach főhadnagy egyfolytában kakaskodik, Szoljonij százados
mindentől retteg, a katonaorvos csak vedel, a hadnagyok meg a bokájukat
csattogtatják. Az orosz élet elmaradhatatlan dadusa félbolond nőszemély,
és az ugyanennyire nélkülözhetetlen öreg szolga süket is meg
vaksi is. A három lánytestvér Moszkvába vágyódása nevetséges
refrénként funkcionál csupán. A Csehov-dráma hőseinek meddő
vágyakozása, mélyebb, kifinomult lélekelemzése még véletlenül
sem kap teret, ezeknek a helyét a legdurvább szókimondás és közönséges
mutogatás veszi át.
A színészek nem
tehetnek arról, mit kell színre vinniük, feszengenek, és játékukon
nem látszik az öröm. Udvaros Dorottya, Schell Judit és Péterfy
Bori küszködik ennek a három megvadult nőnek megformálásával,
különösen az első kettő erőlködik. Mészáros Piroska
Natasaként csak kelleti magát. Znamenák István puhány családfő,
Alföldi Róbert kissé feminin ütegparancsnok, Kulka János
tutyimutyi tanerő. Az összes hadfi: Mátyássy Bence, Szabó
Kimmel Tamás, Sinkó László, Szatory Dávid és Fehér Tibor
mind egy szálig furcsán viselkedik. Nagy Mari dadusa ostoba vénasszony,
Hollósi Frigyes koros szolgája alkalmatlan „hivatalára”.
Ez a Serban-féle változat
nem más, mint Csehov megcsúfolása, és a Három nővér paródiája.
Ezt a torzképet látva a jámbor nézőben sok-sok kérdés vetődik
fel. Meddig mehet el, és meddig tart a rendező szabadsága? Bármit
megtehet? Mi szab határt neki? Az önmaguk művészi nagyságától
elájult rendezők nem gondolnak arra, hogy a közönség java része
magára az adott drámára kíváncsi nem pedig az ötleteléseikre
meg önmegvalósításukra? (Felső képen: Péterfy Bori, Sinkó
László; alsó képen: Hollósi Frigyes.)
Dr.
Petővári Ágnes
|