2010.10.29.
Márai
Sándor: A gyertyák csonkig égnek (Parázs)
(Debreceni
Csokonai Színház Horváth Árpád Stúdiószínháza)
Nemcsak itthon tűzik műsorukra Márai Sándor
darabjait a teátrumok, hanem a világon mindenütt, Európában
is ő az egyik legünnepeltebb magyar szerző. Olaszországban valóságos
Márai-kultusz alakult ki, műveit egymás után dobják piacra,
drámáit sorra mutatják be. Mindig nagy és rendezőt próbáló
feladat olyan művet színpadra állítani, amelyet szerzője nem
színpadi előadásra szánt. Más a követelménye a regénynek
és más a drámának. Ami megfog bennünket olvasás közben, az
nem biztos, hogy a színpadon ugyanazt a hatást váltja ki belőlünk.
Egy lassú sodrású, csendesen hömpölygő regény cselekménye
nem garantálja az élvezetes, feszes és pergő előadást. Amíg
a betűket olvassuk, aközben jut időnk a mélázásra, elmélyülésre.
Amikor színházban ülünk, és a színpadon történtekre figyelünk,
akkor kevesebb időnk marad gondolataink rendezésére. Mindezen fölül
a látvány is megköti fantáziánkat, sok mindenre tekintettel
vagyunk, a díszletre, a jelmezekre, a színészi játékra, a
zene, a kép- és a hanghatás is megosztja figyelmünket.
Dömölky János rendezi ennek a világhírű regénynek
az író által Parázs címmel dramatizált változatát. Már Márai
is érezte, A gyertyák csonkig égnek szinte kínálja magát a
színpadra állításra, ezért is fogott hozzá. Nem írt belőle
teljes, egész estét darabot, de nekilátott, s Dömölky János
e félig-meddig elkészült dráma köré építi előadását. A
rendező, aki a jelmeztervező és a díszlettervező feladatát
is ellátja, valamint Sóvágó Csaba rendezőasszisztens együttes
munkája nyomán jön létre ez az igazán lebilincselő produkció.
Minden olyan emberközeli ebben a színjátékban, mert belőlünk,
gyarló jellemünkből fakad. A jelenetekben ráismerhetünk
magunkra, ugyanis azok nem szépítenek meg, nem igyekeznek vonzóvá
tenni bennünket, hanem mint a jó tükrök, úgy adják vissza képünket,
és megláthatjuk magunkat bennük. Ez a darab titka, ez fogja meg
lelkünket, ettől figyelünk lélegzetvisszafojtva másfél óráig,
amíg az előadás tart.
A színjátékban – mint egy hamisítatlan
analitikus drámában - már minden fontosabb esemény 40 évvel
ezelőtt megtörtént, ezeket taglalják, boncolgatják és élik
át újra meg újra a szereplők. Fiatal, tettre kész, elszánt,
a jövőben bízó ifjak volt ak, amikor az életüket megváltoztató dolgok
megestek velük, és most idős, a fotelben gubbasztó, lemondó,
a múltba visszarévedő öregemberek, akiknek elszámolnivalójuk
van egymással. Mindegyiknek égeti a lelkét több kisebb és egy
nagy titok, szeretné is, meg nem is, ha minden kiderülne.
Az elején a cselekmény igencsak komótosan halad előre.
Nem ismerjük meg csak az egyik fél változatát a 40 évvel ezelőtti
eseményekről. A Tábornok az, aki emészti magát szobája mélyén,
folyton felhánytorgatja régi sérelmeit, és várja Konráddal a
nagy találkozást, mert szeretné kételyeit eloszlatni, és a
lelkét mardosó kérdésekre végre feletet kapni. Először csak
apróbb kifogásait tudjuk meg. Ilyeneket, mint például a köztük
lévő megmagyarázhatatlan féltékenységet, ami azért
keletkezett Konrádban, mert a Tábornok jobb anyagi körülmények
között, szeretőbb család körében élt. Sohasem értette, és
ezért nehezen dolgozta föl, hogy ő szinte testvérként kötődött
Konrádhoz, feltétel nélkül megbízott benne, addig Konrádban
mindig valamiféle bizalmatlansággal vegyes nyugtalanság, vetélkedés
munkált. Szinte mániákusan ragaszkodik ahhoz, hogy a nagy, több,
mint 40 év óta köztük lappangó titokra fény derüljön. Ez a
titok nem mással, mint Henrik imádott feleségével, Krisztinával
kapcsolatos. Melyiküket szeretette igazán, mert nem volt hű
hozzá, Konrád miért szerette el barátja feleségét, tényleg
tőrbe akarták csalni, meg akarták ölni? Ezekre a súlyos kérdésekre
várja a választ.
A
darab közepe felé gyorsabban kezdenek el peregni az események.
Végre eljön látogatóba Konrád. Mindketten érzik, a halál küszöbén
járnak, ezért már nincs helye a mellébeszélésnek, itt az idő
a tisztázásra. A Tábornok harcias és támad, Konrád óvatos
és védekezik. Vonakodik, hogy határozottan, minden kétséget
kizáróan, egyértelműen válaszoljon az őt sürgető kérdésekre.
Fölizzik, szinte sistereg körülöttük a levegő, de Konrád
mindig kicsúszik a Tábornok markából, hiába szorítja
sarokba, Konrád ügyesen kihátrál belőle, a nyíltan vagy
burkoltan nekiszegezett kérdések elől kitér. Van, amire igent
mond, van, amit cáfol. Hogy Krisztina és Konrád tényleg a Tábornok
életére tört, nem derül ki, ugyanúgy a levegőben marad, mint
a darab elején. Márai és a rendező is a nézőkre bízza, döntsék
el, megtörtént-e a tragikus vétség, vagy a Tábornok csak képzelődött
40 éven át.
A
gyertyák csonkig égnek igazán parádés szerepekkel ajándékozza
meg a színészeket. A sérelmeit 40 éven át halmozó Tábornokot
Miske László (felső képen) személyesíti meg. Alakításából
érezzük, hogy szinte robbanásig feszül benne az indulat,
szeretne mindennek a végére járni. Csikos Sándor
Konrádot jeleníti meg. Az általa életre keltett figura
olyan, mintha nem lenne becsületes, egyenes jellem. A mindent tudó
inast Garay Nagy Tamás viszi fel a színre. Nem csak Márai Sándor
gondolataiért, hanem a két színész játékáért is érdemes
megnézni ezt a Csokonai Színház Horváth Árpád Stúdiószínházában
most október elsején bemutatott darabot. (Alsó képen:
Csikos Sándor, Miske László, Garay Nagy Tamás.)
Dr. Petővári Ágnes
|