2015.01.09.
Pici képek
Nagy Előd kiállítása az Adeline Galériában
A csöppnyi galéria,
amely Madarász Adeline festőművészről – Madarász Viktor lányáról
– kapta nevét, Rákospalota, Pestújhely és Újpalota Helytörténeti
Gyűjteménynek kis szobája. Jó, ha tizenöt kisebb méretű
festmény elfér a falon. Ám ennek a kicsi teremnek is megvan a
varázsa. Nagy Előd honiként a helyet megtisztelve – nem egy
tevékeny pestújhelyi ősének fényképe látható a múzeum
tablóin – élt is a különleges alkalommal. A festőművész,
aki a plasztikának is szerelmese – ezúttal csak hadd említsem
néhány karakteres érmét (Liszt Ferenc, Tóth Menyhért,
Ratkó József) –, tudván tudja, hogy a tenyérnyi hely, ha
jól kihasználja a művész, sosem jelent beszorítottságot. Sőt,
bravúrra késztetheti a jobbára nagyobb vászonhoz szokott
piktort.
A
festmények – ellentmondva a kiállítás címének – sohasem picik
(talán csak méretét tekintve azok), hanem épp az alkalomnak
megfelelőek. Így az ihletet előhívó élmény birtokosa, mert
szín- és formavilág találkozik, mert az önkifejező invenció
szét akarja feszíteni a kereteket, a legkisebb felületen is
nagyot alkothat. Az életműre – hiszen egy folyamat részesei
vagyunk – jellemzőt. Tömöret.
Nagy
Előd a „pici képekben” sem tagadja meg korábbi önmagát. Sőt,
festészetének főbb tulajdonságait kamatoztatja. A folt –
minden művésznél a festőiség próbája – itt is hallatlan
szerepet kap. Ha csupán friss Önarcképét nézzük, láthatjuk
ennek igazságát. A melankolikus beállítottság ellenére látható
az arc dinamikája. A befelé forduló – emlékező – tekintet
bölcs magába mélyedést sugall. Ám a megvillanó szürkék és
fehérek (félprofil) viszonylagos élénksége jelzi, hogy a megállapodottság
még nem föladása valaminek, hanem újabb és újabb erőpróbára
ösztönző erő.
S
ez a dinamika – mondjuk így: az ecset belülről jövő fénye
– ott van természetábrázolásában vagy zsáner hangulatú, a
pillanatnak örök érvényűséget reveláló műveiben is. Szó
se róla, hagyományos festő, vagyis a mai absztrakt világban
talán túlságosan is a divattal szembemenve – figurális. Kitűnően
rajzol – aki látta korábbi grafikáit (portréit, aktjait,
stb.), az előtt nem ismeretlen a megszállottság eme ismérve
–, s a vonalaiban rejlő invenciózus megjelenítés a festmények
finom tónusvilágára is kihat.
Expresszív
lendület jellemzi. Az arcot és a tájat is szinte szétszereli
(szétrobbantja?) – fókuszban az egyedit, a részegység
kiemelt voltát tanúsító bátorság –, hogy ugyanavval a lendülettel
(az izgékony ecset érzelemkisülések halmaza) helyére kerüljenek
a dolgok. Olajképeinek, lett légyen bármi a téma, súlya van.
A hol erősebb, hol lazább festékréteg – a befogadót kombinációs
gazdagságával szinte az „örvény” közepébe vonzó faktúra
– indulati mélységet is takar. Csak a kutató szem veszi észre,
hogy minő sokrétegű, a valóságot némelykor látomásosan
megjelenítő ez az egyszerűségében is lenyűgöző példatár.
Pestújhelyi
kamara kiállításán sem rugaszkodott el korábbi – az értők
szemében mindig sikert hozó – ábrázolás-technikájától.
Talán csak – lehet, hogy a kisebb méret révén – tömörebb
lett. Különösen áll ez nem is akármilyen csendéleteire.
Legelsőbben is a Száraz virágokra (2007, olaj, rétegelt
lemez). A figurális, de csaknem absztraktnak is elmenő festményről
plasztikai derű sugárzik. A fölhordott vibráló festékréteg,
a világosabb háttér előtti szintén világos virágcsokor –
kontrasztban a kép alsó felének kékjével-zöldjével –
pszichológiailag, visszafojtott indulattal nyugtázza az idő múlását.
Az
időfaktor ilyen mély, csaknem megrázó átélése, egyik festményen
sem található, jóllehet a nonfiguratív az A régi Debrecen
(2006, akril, vászon farostlemezen) és a tematika szerint is
ebbe a vonulat ba
tartozó az A múlt (2014, olaj, rétegelt lemez) Kronosz
világhatalmáról kitűnő látlelet. Főképp az A régi
Debrecenen érezni – noha az égő vörösök ellentmondani
látszanak ennek – az emlékezés szerint darabokra szakadt világ
melankólián túli drámáját. Az A Hortobágy szélén
(2014, olaj, farost) zilált „foltbolyongása” – igaz, nem
oly egyértelműen, mint a föntebb említett műveken –
ugyancsak az idő könyörtelen hatalmának a kivetítője. Talán
még az Öreg ház a domboldalon (2012, olaj, farost) című
festményen észlelni – jóllehet
színvariációja tavaszt sugall –
a természetbe oltott idő lassú fogyását.Nagy Előd nem
szimbolikus festészetet művel, ám olyannyira érzékenyen érinti
a valóságalap mögötti „látomásos” rétegeket, hogy érezzük
a láthatón túli tartalmakat is. Nem annyira a tájképekre
gondolok – Gyimes (2013, olaj, vászon), Kerekzátonyi
nyár (2014, olaj, vászon farostlemezen) –, hanem a nyugvásában
is drámai csöndet mutató Horgászállásra (2014, olaj,
vászon), vagy a csaknem tépett montázsnak látszó, festőien
rajzos Szobrászra (2014, olaj, vászon). De legfőképpen
idesorolható a biblikus jelképekkel megidézett táj, mint a saját
megfeszítettségét involváló szenvedés-élmény kivetítője
(Krisztus-kereszt az erdőn – 2014, olaj, vászon).
Szakolczay Lajos
|